Tenkrát jsme spolu hledali úžasná místa v přírodě, dívali se do dálek a spolu snili. Seděla jsi mi na klíně a já Tě hřál a smáli jsme se, pak jsme se k sobě tulili a říkali si ta nejkrásnější slova plná něhy a hřejivého světla.
Ale jednou slunce přestane hřát a přijde zima a noc...
A v zoufalé naději jsem za nocí otevíral brány, které mne v obrazech Tvé líbezné krásy vedly k Tobě. Šel jsem tak bezpočtem let, snad mimo čas... Budil jsem se v horečkách a blouznil jsem a neměl jsem rád den, protože jsem chtěl jít dál a cesta byla vidět jen v noci.
A pak! Došel jsem až k Tobě! Slyšel jsem Tvůj hlas a byla jsi tak blizoučko... zašeptal jsem vroucně Tvé voňavé jméno...
... a sen skončil, a už nikdy se nevrátil... a já zešílel.
Na odvrácené straně lesa, u hlubokého močálu jsem viděl nedávno stát strom, útlý a za jeho kmínek se chytal druhý strom větvemi a kořeny, visel nízko nad temnou hladinou. Ty a já. O den později klesal strom do náruče smutného hrobu a jeho pouta byla přeťata. Útlý stromek se vzpínal vesele dál za sluncem. Pochopil jsem: "Nikdy nesmí být milující přítěží pro toho, koho miluje." To mi šeptal padlý strom. Poslechl jsem ho.
Chodil jsem k močálu a dlouho do něj hleděl, dlouho umíral... Poslední den jsem hodil do jeho černého objetí dopis, ve kterém jsem Ti psal vášnivé vyznání.
Některé věci prostě nejde udělat - pro některé je nutno umírat a vpít do sebe všechen žal světa. Tolik bych chtěl pomoci všem truchlícím křehkým srdcím, ale vím, že nepomůžu nikomu. Ani Tobě, andílku v zlatistvém slunečním hávu - snad jen tím, že Tě nechám jít za Tvým snem.
Byla jsi mým Sluncem, které toho dne zhaslo, a s ním celý svět... klesl do bezbřehé tmy, ve které lze spatřit tvar osudu.
Moc toho již nezbývá a tak budu nedočkavě vyhlížet šerý stín smrti, která odhalí tajemství zapovězená mysli uvězněné v poutech těla. Nechci ani tento, ani žádný příští život. Už nikdy nesmím být Tvou noční můrou. Přeji si stanout v branách ponuré věčnosti, být lačnivým černým vlkodlakem na březích inferna.
Poklekám před Tvým obrazem, dnes tak vzdáleným a vyhaslýma očima Tě prosím o odpuštění...
Díla mohou hodnotit (bodově) pouze registrovaní uživatelé, kteří vložili alespoň 5 komentářů.
Průrvy, co vydechují smrt | Šeptané vyznání při svíčkách pro Křišťálovou Vílu | Nejkratší pohádka černého optimisty na dobrou noc | Čelisti [ON!] | Dívce